"Плач" Карлові Соломону.
Я бачив найкращих людей мого покоління
зруйнованих шалом,
істеричних, оголених, спраглих,
і як вони волочилися вздовж негритянських вулиць
у пошуках ламаного шприца,
янголоподібні гіпстери спраглі
прадавнього єднання з небом, його зоряним двигуном
у нічній машинерії,
ті що в нужді й лахмітті
пустооко й піднесено
курили зависнувши в надприродній темряві своїх найдешевших квартир
пливучи крізь вежі міст заслухані в джаз!
Іноді я почуваюся на вершині, коли пишу.
Коли мене огортає тепло чиїхось правдивих сліз, так.
В інший час... в основному ні.
Знаєте, це просто марнування часу...
різьба по дереву, ну, пошук гарної форми,
як і більшість моєї поезії.
Було лише кілька разів, коли я досягнув стану...
цілковитого контролю...
Можливо, уривок "Плачу" і...
один чи два моменти в інших віршах.
Початком страху для мене було
те, що подумав би батько про те, що я пишу.
У той час, пишучи "Плач",
я допускав,
що він не буде опублікований,
тому що...
я не хотів би, щоб мій батько це прочитав.
Отож, я допускав, що він не буде надрукований, тому міг
писати, що захочу.
Я бачив найкращих людей мого покоління
зруйнованих шалом,
істеричних, оголених, спраглих,
і як вони волочилися вздовж негритянських вулиць
у пошуках ламаного шприца,
янголоподібні гіпстери
спраглі прадавнього єднання з небом
його зоряним двигуном у нічній машинерії,
ті що в нужді й лахмітті
пустооко й піднесено
курили зависнувши в надприродній темряві
своїх найдешевших квартир
пливучи крізь вежі міст заслухані в джаз
ті що пройшли крізь універи з холодним сяйвом в очах
з видіннями Арканзасу і
світло-трагічного Блейка поміж учених мілітаристів,
ті котрих вигнали з універів за божевілля
і оприлюднення нецензурованих віршів на вікнах своїх черепів,
ті котрі щулились по неголених норах у спідньому,
палячи гроші в кошах для сміття
і вслухаючись до Жаху з-за стін,
ті що не раз були биті у волохаті міжніжжя
за спробу доставити з Ларедо пояс марихуани до Нью-Йорка,
ті що ковтали вогонь по найгірших готелях, пили
скипидар у Райських дворах,
подихаючи
або з ночі в ніч у чистилищі власних тіл корчились,
серед наркоти, здригань і марень,
алкоголь і пеніс і безконечні танці-шманці,
Те, що я хотів зазначити у протоколі, Ваша честь,
не дуже, але стосується нашої справи.
Чому ви не на суді?
Бо...
це не мій суд.
Маю цілковито їм дякувати
за свою славу...
Це видавця, Лоренса Ферлінгетті,
злапали за продаж
порнографічних матеріалів.
Те, що я хочу показати, на першій сторінці "Плачу".
Тут йдеться: "Усі ці книги опубліковано на небесах."
І...
я не зовсім це розумію, але все-таки
нехай буде внесено до протоколу, Ваша честь,
що це опубліковано в City Lights Pocketbook Shop.
Чи потрапив би пан Ферлінгетті до в'язниці, якби його вину визнали?
Сподіваюся, ні. Це було б жахливо.
Ви б не могли представитися?
Ґейл Поттер.
Ви коли-небудь щось самі писали?
Так, і багато.
Поки я викладала, я ще десять років працювала на еНБіСі.
Я була сервісним директором,
освітнім координатором...
Я переписала "Фауста".
Мені на це знадобилося три роки, але я це зробила.
Я переписала "Звичайну людину".
Це зовсім не смішно.
Перепрошую, пані.
Пані та панове,
цей суд стосується серйозної справи.
Тому, будь ласка, поводьтеся зі свідком так чемно,
як би ви хотіли, щоб повелися з вами.
Гаразд.
Чи думаєте ви, що можна сказати, що
"Плач та інші вірші" має літературну цінність?
Я думаю, у ньому немає літературної цінності.
Продовжуйте.
Щоб мати літературний стиль, потрібні
форма, вибір слів, плавність, ясність.
Зараз я говорю тільки про стиль.
А щодо змісту, кожен великий літературний твір,
будь-що, що можна назвати літературою,...
має моральну велич.
І я думаю, тут цього абсолютно немає.
Розумію.
Чи є ще якісь причини?
Так...
Мовні засоби.
Зважаючи на тропи, які він використовує,
стилістика, звичайно, невдала,
по-перше, тому що його тропи
грубі, і відчуття таке, ніби течеш у каналізацію,
коли читаєш цю річ.
Запевняю вас, я не довго вагалася.
Можете допитати свідка.
Спустіться.
Ви ще щось хочете?
Спускайтеся.
Пан Ерліх не хоче допитувати.
Ви закінчили зі мною?
Спускайтеся.
Що таке "покоління бітників"?
Покоління бітників немає.
Це просто компанія хлопців, що хочуть надрукуватися.
Чому ви не розповідаєте, як почали писати?
Я почав писати, тому що був йолопом,
і мій батько писав вірші.
Тож я почав римувати, як він.
А потім я вступив до Колумбійського університету і закохався
у Джека Керуака.
До 18 років я був незайманим.
Я не міг торкнутися до чийого- небудь тіла.
Сягнути пристрасті.
Я просто почувався...
Скованим.
Джек дозволив мені відкритися.
Він романтичний поет.
І він навчив мене, що писанина особиста,
що вона йде від особи автора.
Його тіла,
ритму його дихання,
його справжнього мовлення.
Врешті-решт я навчився глибшого усвідомлення.
Мені було потрібно...
висловити йому свої почуття, але він не хотів їх чути.
Тому мені потрібен був інший спосіб вираження...
спосіб, що зачарує його.
Ось тут добре.
"Мені запропонували закуски і я погодився.
"Я з'їв сендвіч із чистого м'яса.
"Величезний сендвіч із людської плоті, я помітив,
"поки жував його.
"що у ньому був також брудний анус!"
Це добре!
М'ясо і анус.
Аллене, гаразд.
І потім я усвідомив, що якщо я
визнаю і висловлю таємну ніжність
своєї душі у письмі,
він цілковито зрозуміє, хто я. Отож...
ця щира розмова замінила попереднє
імітаційне римування, яке я робив для свого батька.
Джек був першою людиною, якій я відкрився і сказав:
"Я гомосексуаліст".
Дуже скоро я усвідомив, що насправді ніщо нікого не шокує.
Ну, хіба що ви вбиваєте людей,
Людей ніколи не шокуватиме
вираження почуттів.
Насправді я написав "Плач" для Джека.
Ті що прикували себе до метро задля безперервного літання
на бензедрині між Баттері та святим Бронксом
поки ревище коліс і дітей не виштовхне їх назовні
тремтячих недорікуватих побитих загальмованих
позбавлених сяйва у тоскне мерехтіння Зоопарку,
Ті що могли протриндіти 70 годин поспіль
дорогою з парку до крапки до бару до психушки Бельвю
до музею до Бруклінського мосту,
Блудний батальйон платонічних балакунів
що стрибали внікуди з ґанків,
пожежних сходів, усіх підвіконь,
з Емпайр Стейту,
з Місяця,
пустомелячи визойкуючи вибльовуючи
вишіптуючи історії спогади й анекдоти й
підбиті очниці і потрясіння лікарень і в'язниць і воєн
ті що палили одну по одній в тяжких гівнодавах вночі вночі вночі
продираючись по снігах до самотньої ферми діда,
ті що вивчали Плотина По Святого Хуана,
телепатію й боп-кабалу
тому що космос вібрував на їхніх стопах і в Канзасі теж,
ті що ступили на вулиці Айдаго
зваблені привидами індіанських янголів
ті що самі були привидами індіанських янголів,
ті що застрибували в лімузин оклагомського китайця
з першим початком дощу, взимку, опівночі, під ліхтарями вулиць містечка,
ті що виникли знову на Західному узбережжі
стежачи за ФБР бородаті і в шортах
з великими очима пацифістів
звабливі й засмаглі
ті що роздавали незрозумілі брошури,
ті що пропалили дірки сигаретами у власних раменах
повалюючи наркотичні нікотинові димові завіси Капіталізму,
ті що розкидали Лівацькі памфлети в Юніон Сквері
здираючи з себе одяг поки сирени в Лос-Аламос
оплакували їх і Стіни оплакували,
і пором до Стейтен Айленд теж оплакував,
ті що дали виїбати себе в зад милосердим мотоциклістам
і при цьому кричали від радості,
ті що взували й бували взуті серафимами в людській подобі, моряками,
всіма способами Атлантичної та Карибської любові.
Стосовно літератури, то проблема от у чому:
Є багато письменників з упередженими ідеями
про те, якою повинна бути література,
і їхні ідеї знищують
те, що робить їх цікавими
у повсякденній розмові.
Їх гомосексуальність,
їх самотність,
їх неврози,
їх дурнуватість,
їх вульгарність,
чи навіть їх мужність часом.
Тому що вони думають, що повинні писати
те, що звучатиме подібно до того, що вони читали раніше,
замість того щоб
воно звучало по-своєму.
Чи йшло з їх власного життя.
Ми всі між собою говоримо;
ми розуміємо одне одного,
ми говоримо те, що хочемо сказати. Ми говоримо про свої ануси,
говоримо про свої члени,
говоримо про те, кого трахали минулої ночі,
чи кого збираємося трахнути завтра,
чи як у нас із любовними справами, чи
про те, як напилися і засунули в зад держак мітли в
готелі "Амбасадор" у Празі...
Тобто кожен говорить це своїм друзям! Так?
Отже...
питання в тому, що відбувається, коли ти вибираєш,
що казати друзям, а що Музі?
Трюк у тому, щоб подолати цю вибірковість,
звертатися до Музи так
щиро, як говорив би з собою чи зі своїми друзями.
Це здатність присвятити себе письму, писати
так, як
є.
ті що злягалися вечорами і ранками
у розаріях і на траві громадських парків та цвинтарів
відливаючи власне сім'я задурно усім хто хотів хто міг,
ті що лиш відгикували намагаючись хихотіти
але заходились болісно схлипами як тільки з-поза перегородки в Турецькій лазні
виникав голий білявий янгол і протинав їх мечем,
Акт письма ніби стає медитацією.
Коли пройдеш кілька кварталів вулицями Нью-Йорка,
відчуваєш, які гігантські будинки.
А якщо іти весь день, то будеш на межі сліз.
Але треба йти весь день, щоб мати таке відчуття.
Я маю на увазі, що треба писати весь день, щоб увійти в це.
У своє тіло, у свої почуття, у свою свідомість...
Я не достатньо пишу так.
ті що втратили коханців відданих на поталу трьом злостивим бабам долі:
одноокій бабезі гетеросексуального долара
одноокій бабезі що підморгує піхвою
й одноокій бабезі що не робить нічого лиш сидить на своїй дупі
й обтинає золоті нитки з ткацького станка інтелекту
ті що кохалися екстатично і ненастино з пляшкою пива,
з коханцем, з блоком від сигарет,
зі свічкою аж падали з ліжка
на підлогу на сходи в кімнату
і кінчали зімліваючи на стіну
задивлені в остаточну піхву в
останньому осяянні свідомості,
ті що блякли по гаснучих залах кінотеатрів,
западали у сни,
нагло прокидалися серед стрімкого Мангеттену, підбирали себе
з підлоги похмілля в підвалах токаїв
серед залізничних кошмарів Третьої Авеню
і спотикалися перед службами працевлаштування,
ті що творили великі самогубчі драми
в помешканнях на стрімких берегах річки Гадсон
під блакитною зливою воєнних завзять місяця,
а їхні голови будуть увінчані лаврами забуття,
ті що виплакували романси вуличок
з їхніми тачками повними цибулі й паскудною музикою,
ті що пересиджували старих коробках зітхаючи в темряву під мостами,
і підіймалися до своїх клавесинів на високі горища,
ті що базґрали всю ніч рок-н-ролячи горньо-піднеслими заклинаннями
котрі жовтого ранку виявлялися стансами нісенітниць,
ті що згоріли живцем у своєму невинному фланелевому одязі
на Медісон Авеню
посеред розривів свинцевих строф
і безмірного гуркоту залізних полчищ моди
та нітрогліцеринових зойків гомиків від реклами
і гірчичного газу зловісно-начитаних редакторів,
ті що їх понесло у п'яних таксівках Абсолютної Дійсності.
Чи стверджуєте ви, що "Плач" має літературну цінність?
Так.
І я гадаю ви розумієте цей твір, так?
Сподіваюся.
Не завжди легко сказати, що
розумієш те, що говорить сучасний поет,
але я думаю, що розумію.
Добре, давайте заглибимося.
"Серед снів, наркоти, здригань і марень,
"алкоголь і пеніс і безконечні танці-шманці."
Що це означає для вас?
Ну...
є люди, вирвані з рідних місць, які блукають Сполученими Штатами,
мріють,
вживають наркотики...
Це зрозуміло?
Навіть на яву вони бачать кошмари,
накачані алкоголем...
насолоджуючись, думаю,
безладним сексуальним життям.
Ви розумієте, що "янголоподібні гіпстери
"спраглі прадавнього єднання з небом,
"його зоряним двигуном у нічній машинерії" означає?
Пане, не можна перекласти поезію в прозу.
Саме тому вона поезія.
Але що таке "янголоподібні гіпстери"?
Я працював розсильним при Асошиейтид Прес,
і мені вдавалося зводити кінці з кінцями.
Але я жив за 13$ на місяць у найдешевшій квартирі,
повній наркоманів і злодіїв.
Тому в квартирі було повно краденого столового срібла,
гарних дубових меблів
з вестибюлів багатоквартирних будинків.
Якоїсь миті
я зрозумів, що стає небезпечно...
Мені краще звідти вибиратися. Ну, вбиратися з низу.
Отож...
Я зібрався, поклав свої рукописи
на заднє сидіння машини одного хлопця,
яка виявилася краденою.
Ну, в нього на задньому сидінні
були крадені костюми, валізи, столове срібло,
і він поїхав проти руху по вулиці з одностороннім рухом,
у кінці якої була поліцейська машина.
От він повертає машину, щоб потрапити у бічну вулицю,
його заносить, удар - папери розлетілися...
Я загубив окуляри, увесь одяг догори дригом.
Я вискочив, роззирнувся і
повернувся у машину шукати свої блокноти, але
не міг знайти свої окуляри, тому не міг знайти свої папери.
Збирався натовп.
Хаос.
Найпростішим способом вибратися з усього,
здається, було
піти до Психіатричного інституту на 168-й Стріт.
Я був у психушці вісім місяців.
Там я зустрів Карла Соломона.
Він теж думав про спустошення
і такі проблеми, і...
Ми провели місяці разом, запитуючи себе, чи
влада лікарів
і їх розуміння дійсності було правильним для нас
чи ми мали рацію, ну, розумієте, що відбувалося.
У Карла були проблеми,
бо йому призначили шокову терапію.
А в мене нічого такого не було, ні ліків, ні шоку.
Бо я пообіцяв лікарю, що буду гетеросексуальним.
Так я і вибрався.
Ваша мати лікувалася у психіатричній лікарні?
Конкретні дози інсуліну метразолу
електромтруму гідротерапії психотерапії
трудотерапії настільного тенісу й амнезії,
ті що не на жарт розійшлися,
збунтовано перекинувши символічний тенісний стіл,
після чого завмерли кататонічно,
повернувшися через роки дійсно лисими під перуками з крові,
в сльозах і тремтячих пальцях,
прямуючи до остаточного знищення в дефективних містечкових
палатах на Сході,
у смердючих коридорах Пілґрім Стейту та Ґрейставну...
Моя мати Наомі...
була в різних психіатричних лікарнях
з тих пір, коли мені виповнилося 6.
Коли мені було 21, я повинен був підписати папери про лоботомію.
Вона померла у лікарні Пілґрім Стейту.
... пересварюючись із відлуннями душі,
рок-н-ролячи в опівнічних
нішах самотності між дольменів любові,
серед кошмарів,
з тілами обернутими в камінь важчий за місяць,
з матір'ю
врешті злігшися,
останню книгу фантазій
викинувши з вікна помешкання,
й останні двері закривши о четвертій ранку
й останній телефон розбивши об стіну у відповідь
й останню мебльовану кімнату спорожнивши до останнього уламка
уявних меблів,
і жовту ружу з паперу прикрутивши до дротяних плічок у шафі,
ніби уявний,
не більше ніж обнадійливий уламок галюцинацій
о, Карле,
коли ти в непевності
то і я в непевності,
хоч тепер ти справді перебуваєш в озвірілому до решти вариві часу...
Після того, як я вийшов із психлікарні,
у мене був період страху, коли...
я відчув, що треба вибиратися з Нью-Йорка.
Я сумнівався у своєму відчутті дійсності
поряд із тим соціальним сенсом, який мені нав'язали.
З цією позицією...
Багато людей виходили з лікарні,
з цілковитим самозапереченням,
запереченням свого власного всесвіту.
Пусті слова для...
очевидно прийнятних суспільних норм.
Але я закохувався знову і знову,
і продовжував писати вірші про
людей, у яких я закохувався.
Усі чесні люди.
Я проїхав автостопом країною
з Денвера із моїм другом Нілом Кесіді.
Ніл був дуже шаленим,
дуже чарівним,
у нього було шість тисяч
дівчат на континенті, що не давали йому занудьгувати.
Добре... гм... ні. Гм...
Поцілуйтеся!
Чекай, чекай, у тебе щось...
Я приберу.
Краще? Так.
Знято? Знято.
Одного дня я ліг з Нілом в одне ліжко о четвертій ранку.
Такі були обставини...
не було більше куди йти і де спати.
Я пам'ятаю, був трохи наляканий,
не зовсім певен, що робити, отож...
Я крутився і ніби
напружився, ліг на краєчок ліжка.
І він побачив, що я засоромився.
Тоді я ще боявся...
ділитися почуттями з іншою людиною.
Отож, він обняв мене,
підтягнув до себе,
поклав мою голову на свої груди і
врешті-решт, кохався зі мною.
А потім одного дня я отримав листа,
в якому йшлося:
"Ми не повинні вважати одне одного коханцями...
"Моя дружина розриває мені душу,
"хоч я і дуже люблю тебе".
Отож, моє серце було розбите.
"Дорогий Аллене,
"Те, про що ти говориш, - це те, що я, якщо по правді, робив
"чи до чого прагнув усе моє життя.
"У цьому полягає наше,
"чи моє заплутане почуття близькості.
"Також, боюся, в цьому полягає наша сила прив'язаності одне до одного.
"Я кажу 'Боюся',
"бо я насправді не знаю, яке це може бути задоволення любити тебе.
"Я маю на увазі 'тілесно'.
"Знаєш, мені не завжди подобалися члени і чоловіки, до тебе
"я свідомо змушував себе бути гомосексуалістом.
"Ти так багато для мене означав.
"Зараз я розумію, що мій фізичний потяг до тебе
"був ніби компенсацією
"за те, що ти мені дав.
"Аллене, це чесно.
"Чого я насправді хочу, це жити з тобою з вересня до червня,
"мати квартиру, дівчину, ходити до коледжу,
"бачити все і робити все,
"і бути по справжньому чесним, тому, будь ласка, Аллене,
"добре подумай про це".
Ті що гнали авто через увесь материк 72 години щоб дізнатись чи мав я видіння
чи ти мав видіння
чи він мав видіння щоб Вічність пізнати,
ті що мандрували до Денвера,
що померли в Денвері,
що вернулись до Денвера і чекали намарно,
що чатували над Денвером і дозрівали й самотіли в Денвері
і врешті пішли з нього геть аби пізнати Час,
і Денвер осиротів без своїх героїв,
ті що впали на коліна у безнадійних соборах
благаючи про інших спасіння і світло і груди,
поки душа не сяйнула над волоссям на мить,
ті що всолодили викравши мільйони тремких
дівчат при заході сонця,
і мали червоні очі вранці ладні
всолодити викравши навіть світанок,
виставляючи під сонце сідниці з дверей повіток або голими стрибаючи в озеро,
ті що шворилися по всьому Колорадо в міріадах викрадених нічних машин,
як Ніл Кесіді, таємний герой цих віршів,
курваль і Адоніс Денверський,
осанна пам'яті про його незліченні пригоди з дівками
в необжитих будівлях і закапелках їдалень,
на стільцях кінозалів, над прірвами гір і в печерах
з худезними офіціантками на відлюдних узбіччях
всі інші спідничні прориви.
Я думаю, це плач болю.
Метафорично висловлюючись, йому наступили на ногу.
Він поетично висловлює свій крик від болю і
протестує у своїй книзі "Плач".
І чи вважаєте ви, що його книга має певну літературну цінність?
Так.
Насправді я думаю,
що він тут використовує джазову фразеологію
і, дозвольте сказати, я...
я думаю, він використовує слова, які чув
у своєму житті на дорогах, у різних життєвих обставинах.
Дякую.
Добре, чи розумієте ви більшість слів у цій книзі?
Думаю, я розумію їх значення
і загальний контекст усього.
Розумію.
Візьмемо сторінку 13,
14-й рядок:
"ті що вили на перонах підземки впавши на коліна
"ті що були стягнуті з дахів розмахуючи геніталіями й рукописами."
Отже, чи розумієте ви, про що йдеться в цьому уривку,
частині "Плачу"?
Не явно.
Я б сказав, він намагався показати...
нестриманість людей, про яких він говорить,
покоління після Другої Світової війни...
Ті, хто повернулися,
пішли у коледж чи на роботу одразу після Другої Світової війни,
були, можливо, зміщені післявоєнним хаосом,
не одразу влаштувалися.
Добре, наступний рядок:
"Ті що взували й бували взуті
"серафимами в людській подобі, моряками,
"всіма способами Атлантичної та Карибської любові".
Тепер, як ви розумієте "взували" й "бували взуті"?
Ну, думаю, це слова, які мають кілька значень.
Які значення ви присвоюєте словам, вжитим у рядках?
Вони мають кількарівневе значення... Вони були волоцюгами,
багато ходили, для них було важливим взуття.
З іншого боку, тут, можливо, є сексуальна конотація.
В сенсі злягання, так?
Так, можливо.
Тоді чи вважаєте ви, що ці слова
необхідні для контексту,
щоб надати твору літературної цінності?
Я думав, ми це уже узгодили, Ваша честь.
Так, пане Макінтош, якщо ви відкликаєте,
Я сказав, що не дозволяю використовувати слово "необхідні".
Але ви можете поставити питання: "Чи вони підходящі?"
Чи підходящі вони, щоб надати твору літературної цінності?
Так, я сказав би так.
А якщо прибрати ці слова звідти,
чи зіпсувало б це картину?
Ваша честь, він робить непрямим чином те, що ви заборонили йому робити прямо.
Ця людина експерт.
Він повинен міркувати.
Ні, пане Макінтош, не можу з вами у цьому погодитися.
Чи автор використав ці слова, чи міг використати інші,
тут ви переходите у сферу спекуляцій.
Протест прийнято.
Підемо трохи далі...
"ті що всолодили викравши мільйон тремких
"дівчат при заході сонця і мали червоні очі вранці
"ладні всолодити викравши навіть світанок,
"виставляючи під сонце сідниці з дверей повіток або голими стрибаючи в озеро".
То в чому ваше питання?
Чи слово "викравши" тут...
Чи воно...
відповідає літературним зусиллям пана Ґінзберґа?
Так. Думаю, використати тут евфемізм було б...
нечесним для пана Ґінзберґа.
Здається, ви також говорили, що літературна цінність у
книзі, яка переживе перевірку часом.
Чи думаєте ви, що твір пана Ґінзберґа переживе превірку часом?
Він не може знати,
ніхто ж не знав, чи переживе "Листя трави" перевірку часом.
Я запитую його думки про цю книгу.
Він говорить, що літературна цінність
залежить від того, чи витримає книга іспит часу.
Я хочу знати, чи витримає ця книга.
Якби Лютер Ніколз міг відповісти на це питання,
то він би був помічником Господа-Бога і був би на небесах.
Як він може знати?
Я запитую його думку експерта.
Я його запитую.
Чи можете ви відповісти на питання?
Тут потрібно передбачення.
Я думаю, що цей судовий процес зверне увагу на книгу.
"Плач" матиме більшу читацьку аудиторію, ніж міг би
і може стати переломним моментом історії як шлях
до більшої чи меншої свободи
у дозволі віршів такого типу.
У цілому поезія це...
ритмічне висловлення почуттів.
А почуття - це
імпульс, що починається зсередини.
Ну, як сексуальний імпульс. Саме так. Це
почуття, що починається в глибині живота, так?
І піднімається грудьми, і...
йде крізь рот і вуха, так?
І...
виходить як тихий спів чи стогін, чи зітхання, так?
Тому коли намагаєшся скласти слова,
озираючись навколо і
намагаючись описати те, що зусило тебе зітхнути,
просто зітхнути словами,
то просто висловлюєш те, що відчуваєш.
Ті що били лягавих у шию і залюбки верещали
з патрульних машин затримані за скоєння жодного іншого злочину,
крім власної киплячої педерастії та автоінтоксикації.
ті що вили по перонах підземки впавши на коліна
і ті що були стягнуті з дахів
розмахуючи геніталіями й рукописами.
У момент творчості
я не обов'язково знаю, що це означає.
Значення приходить пізніше,
через рік чи два, я починаю розуміти,
що вірш оозначає щось зрозуміле,
несвідомо.
Він набуває значення з часом, ну, як...
повільно проявлється фотографія.
А якщо це все цілком спонтанно,
тому я навіть не знаю, чи є якесь значення.
А в інший час, коли я розумію, який сенс у вірші,
то починаю плакати.
Бо розумію, що...
пишу про те, що...
абсолютно правдиво.
Тобто будь-хто прочитає
і плакатиме, можливо, через сторіччя.
Тобто як пророцтво,
бо зачіпає спільні струни.
Тобто
пророцтво - це не
знати, чи впаде...
бомба у 1942.
Це знати чи відчувати щось,
що хтось знатиме і відчуватиме
через сто років. Гм?
І, можливо, натяком висловлювати
те, що зрозуміють через 100 років.
Ті що продерлися з власних думок у тюрмах
в очікуванні небувалих в'язнів
з осяйними головами
і чарами дійсності в серцях
що співали б солодкі блюзи для всього Алькатразу,
ті що вимагали в судах визнати психічне здоров'я винуватячи радіо в гіпнотизмі
і були відпущені на волю своєї хвороби
з руками з умовним вироком
ті що жбурляли картопляним салатом у професорів з Дадаїзму
і потім бритоголові стояли
на сходах дурдомів
блазнюючи на тему самогубства,
вимагаючи негайної лоботомії,
і ті що були замість того піддані
конкретним дозам інсуліну метразолу
електроструму гідротерапії психотерапії
трудотерапії настільного тенісу й амнезії,
то хто ж біг зальодянілими вулицями
охоплений раптовим спалахом
алхімії захоплений здатністю еліпсів
каталогів метричних систем і вібруваннями літаків,
хто виснив а потім утілив проломи між Часом і Простором
крізь накладення образів,
і заманив архангела душі
між двох зримих відображень
щоб переробити синтаксу і виміри вбогої прози людської
й постати перед тобою безмовний і мудрий
і ганьбою потрясений,
відкинутий та все ж з вірою в душу
улеглий ритмові думки
у своїй відкритій безмежно голові,
шаленець-бомжара і янгололикий бітник у Часі,
незнаний, але нотуючий тут
усе що лишається сказати в часі котрий настане по смерті,
щоб знову втілитись у примарні шати джазу
в тінь золоторогу труби
і висурмити звідти страждання оголеного мозку Америки за любов'ю
в елі елі лама лама
сабахтані в саксофонні крики
що струсонули б містами до останнього радіоприймача
з абсолютним серцем вірша й життя
що ним вирізаним з їх власних тіл
можна буде живитися ще тисячі років.
Покинувши Нью-Йорк,
я провів рік у Сан Франциско.
У мене була квартира на Ноб Гілл,
краватка і костюм,
робота з кількома секретарями, яка...
починала приносити мені задоволення,
задоволення знати, що я можу це робити,
мене не пригнічували суспільні формальності,
я міг працювати в дуже сухому, діловому світі.
Саме тоді я зустрів Пітера.
Коли я зустрів Пітера,
все для мене змінилося.
Ніби небеса засяяли золотом.
Нарешті хтось любив мене так, як я його,
і вперше у своєму житті я відчув себе потрібним.
Повністю.
У Сан Франциско
у мене був рік психотерапії у Доктора Гікса
Я був ніби заблокований, я не міг писати...
Я все ще намагався поводитися нормально.
Я боявся, що я божевільний.
Я був певний, що повинен бути гетеросексуальним
і що зі мною щось не так.
А Доктор Гікс говорив:
"Що ти хочеш робити?
"Чого прагне твоє серце?"
Нарешті я сказав...
що насправді я хочу
просто покинути усе це
і...
жити у кімнатці з Пітером,
присвятити себе писанині,
роздумам, траханню, курінню марихуани...
Робити те, що я хочу.
І він сказав: "Тоді чому ти цього не робиш?"
Але що станеться, тоді коли я постарію...
на моїй білизні будуть плями сечі
і я житиму в якійсь мебльованій кімнаті,
ніхто мене не любитиме і я...
буду сивим і...
не матиму грошей, хлібні крихти падатимуть на підлогу?"
А він сказав:
"Не хвилюйся через це,
"ти чарівний і милий, люди завжди тебе любитимуть"
Яке полегшення чути це!
Дуже скоро я усвідомив, що це була...
пастка страху...
Ілюзія!
Що за сфінкс з цементу й алюмінію
порозвалював їм черепи
і вижер звідти уяву й мозок?
Молох! Самотність! Бруд!
Гидь! Сміттєзвалища і вічно недосяжні долари!
Діти що скиглять на сходах!
Пацани що гниють у війську!
Старі люди що схлипують у парках!
Молох! Молох!
Молох кошмарів! Молох без серця!
Внутрішній Молох душі!
Молох безжальний екзекутор людства!
Ми з Пітером бачили якось Молоха, після того як прийняли мескалін
і блукали вулицями центру.
Це бог, яком приносять вогняні жертви.
Але...
на мою думку, це те, що довело мою матір до божевілля.
Отже, у мене був рядок:
Молох, чиї очі то тисяча сліпих вікон.
У мене було це слово,
І було також відчуття
ДA ді ді ДA ді ді ДA ді ді ДA ДA. Гмм?
Тоді все, що мені залишалося, це роззирнутися і побачити багато вікон
і сказати: "О, вікна, звичайно"
Але які вікна? Так? І...
Не тільки...
"Молох чиї очі"...Так?
"Молох чиї очі" само собою звучить гарно, але...
Знаєте, а як щодо цього?
"Молох чиї очі" що?
"Молох чиї очі"...
Наступне, що я подумав, було, мабуть...
"Тисячі".
Добре, але "тисячі" чого?
"Тисячі сліпих..."
І потім мені треба було якось закінчити. Отже...
Я мав сказати "вікон".
Молох чиї очі то тисяча сліпих вікон!
Молох чиї хмародери
стоять уздовж вулиць як безконечні ряди Єгов!
Молох чиї заводи снять у воронячій млі!
Молох чия любов то тільки нафта і камінь!
Молох чия душа то електрика й банки!
Молох чиїм призначенням є мертвотна воднева хмара!
Молох в якому мене закрито самотнього!
Молох в якому я марю Янголами!
Псих у Молоху!
Педрило у Молоху!
Безлюб'я і безкохання у Молоху!
Молох що зайшов мені в душу здавна!
Молох що вигнав мене з мого вродженого осяяння!
Молох якого я відрікаюся!
Пробудіться в Молоху!
Світло струмує з неба!
Молох! Молох!
Житла для роботів!
незримі околиці!
скарбниці скелетів!
осліплі столиці!
промислові демони!
примарні народи!
неперможні психушки!
прутні з граніту!
почварні бомби!
Молоха до Небес підносячи, вони зламали собі хребти!
Тротуари, дерева!
Підносячи до Небес місто
що єдине існує навколо нас!
Сни!
поклоніння!
обожнення!
просвітління!
човни переповнені якнайчутливішим хламом!
Злами, прориви!
крізь річку!
захвати і розп'яття!
знесені повінню!
Злети! Прозріння!
Розпачі!
Тваринні зойки і самогубства десятиліть!
Ідеї! Нові кохання! Покоління шалу!
вниз на виступи скам'янілі Часу!
Справжносте святого реготу в річці!
Вони бачили все!
дикі очі! блаженні вигуки!
Вони розпрощалися!
Стрибнули з дахів! у самотність!
махнувши рукою!
тримаючи квіти!
Вниз у річку!
на бруківку!
На мою думку, що якщо навіть і є якась літературна цінність,
то нею можна знехтувати.
Я доклав зусиль, щоб скласти
об'єктивну думку.
Наприклад,
великий літературний твір чи пристойний літературний твір,
може бути цілком вдалим за формою,
але ця поема насправді слабка імітація
тої форми, яку 80 чи 90 років тому використовував Волт Вітмен.
Ви пригадуєте назву того вірша?
Поема називалася "Листя трави".
Літературна цінність може також знаходитися у темі,
а в "Плачу" мало літературної цінності,
здається мені, що стосується теми.
Постановка ідеї поезії відносно зрозуміла,
але вона не досить правильна, а отже, тема
має негативну цінність.
Тобто ніякої цінності взагалі.
Дякую.
Чи правильно я зрозумів, що ви говорите,
що Ґінзберґ використовував стиль Волта Вітмена?
Форму.
Форму книги "Листя трави".
І тому що Ґінзберґ використовував цю форму,
на вашу думку, поема "Плач"
не має літературної цінності чи...
якості, правильно?
Що стосується форми, то саме так,
бо велика література завжди створює
свою власну форму для значних творів.
Тобто ви маєте на увазі, що
"Листя трави" Волта Вітмена не має необхідної якості?
Це велика література.
Ця форма була створена Волтом Вітменом.
У той самий час ви говорите, що
раз Ґінзберґ використав цю форму,
то "Плач" не має літературної цінності чи якості, правильно?
Правильно.
Імітація ніколи не має якості оригіналу.
Кого копіював Волт Вітмен?
Наскільки я знаю, нікого.
Але ви не знаєте,
це ваша відповідь, ви не знаєте, пане?
Так.
Як я розумію, ваше наступне свідчення
- це що ідея
"Плачу" зрозуміла, але неправильна.
Я правильно вас цитую?
Це загальний висновок, так...
Ідея "Плачу" зрозуміла.
Ідея зрозуміла? Так.
Яку ідею Ґінзберґ вкладав у "Плач"?
Ну, він оспівує нещасливе життя...
не згадаю імені того чоловіка, Соломона...
нещасливе життя Соломона,
дадаїста-волоцюги.
Якого волоцюги?
Дадаїста-волоцюги.
Він це змальовує?
Саме так.
І це зображення правильне?
Воно не притаманне літературі.
Карле Соломоне!
Я з тобою в Рокленді де ти божевільніший за мене.
Я з тобою в Рокленді де ти мабуть чуєшся якось дивно.
Я з тобою в Рокленді де ти наслідуєш дух моєї матері.
Я з тобою в Рокленді де ти накликаєш гарпій з Бронксу,
на тіла медсестер.
Я з тобою в Рокленді
де ти вибиваєш з обмерлого фортепіано
свідчення що душа невинна й безсмертна
і ніколи безбожно не згине в цій озброєній божевільні.
Я з тобою в Рокленді
де наступні півсотні електрошоків затягнути не зможуть назад
у тіло твою душу
з її прочанських блукань до хреста в порожнечі.
Я з тобою в Рокленді
де ти лікарям закидаєш збожевоління
і снуєш свої плани Єврейської соціалістичної революції
проти фашистських Ґолґот
Я з тобою в Рокленді
де ти розколеш небесні склепіння Лонґ Айленду
і воскресиш свого живого людського Ісуса
з нелюдського гробу
Я з тобою в Рокленді де цілих двадцять п'ять тисяч
твоїх божевільних товаришів співають
останні куплети "Інтернаціоналу".
Я з тобою в Рокленді
де ми повертаємося з коми вдарені струмом
наших душ із їхніми літаками що ревуть понад дахом
готові скинути янгольські бомби
лікарня засвічується зсередини
уявні стіни падуть
О вихудлі легіони летять звідусюди
О зірками всипаний шок благодаті на вічній війні
О звитяга забудьте свою білизну ми вільні
Я з тобою в Рокленді
в моїх снах
ти виходиш із моря
крокуєш автострадами всієї Америки
йдеш у сльозах і краплях до дверей мого дому
у Західну ніч.
Яке ваше враження від третьої частини "Плачу"?
Наскільки я розумію, поет виражає
звичайний дадаїстський рядок,
що все твориться людським відчаєм,
що все має бути забутим і зруйнованим,
і життя Соломона очевидно мало саме такий ритм.
Отже, є якась правильність
теми у тому уривку.
Отже, чи правильна тема?
Боюся, мене заплутали... це...
Мені потрібно було сказати "ясність" замість "правильність".
Але ви використовували термін "правильність"
увесь час на цьому місці.
До речі, пане Кірк, ви читали святу Біблію?
Так.
Скажіть, ви читали книгу Йова?
Так.
Чи Йов не плаче так само, як Ґінзберґ у "Плачі"?
Зовсім ні
Чи згодні ви, що Йов засуджує життя?
Йов засуджує стан людини, так,
але він робить це не так, як дадаїсти...
у бажанні витерти усю людську пам'ять
про все, що людство коли-небудь робило,
щоб можна було усе почати заново,
як роблять дадаїсти.
А ви не вірите у цю філософію?
Аж ніяк.
Вона мертва з 1922 чи 23-го.
Але це не обов'язково означає, що
якщо хтось вірить у неї,...
помиляється, так?
Але це не творить літератури.
Ну, що...
Що творить літературу, пане Кірк?
Я мушу повернутися до своїх трьох базових елементів об'яктивної критики:
Форма, тема і можливість.
Ну...
Чи вважаєте ви, що у Ґінзберґа були
можливості під час подорожей
спостерігати за життям і писати про нього?
За невеликим сегментом життя.
Отже, він пише про цей сегмент життя,
так?
По-перше...
Будь ласка, дайте відповідь "так" чи "ні".
Гм... я... я збентежений.
Цей сегмент, про який він пише,
так?
Я не можу відповісти "так" чи "ні".
Але ви сказали, що під час своїх подорожей
він писав про невеликий сегмент суспільства.
Джерело плутанини от в чому:
я думаю, що мова йде про подорожі Соломона, не Ґінзберґа.
Ось чому я збентежився.
Так, ну, Ґінзберґ пише про Соломона...
це його власні спостереження.
Ви ж читали твір, так?
Я не можу знати, чи був він
знайомий із Соломоном.
Це поза моїм знанням,
поза моїм досвідом.
Чи оцінюєте ви твір за тим, чи знав автор
особу, про яку говорить?
Саме так.
Ви впевнені, що Карл Соломон коли-небудь існував?
Ні.
Тоді ви не знаєте, так?
Зовсім ні.
Ви коли-небудь читали Вольтера?
Я читав один твір,
"Кандид."
І яка ваша думка про "Кандид"?
Як про літературний твір? Він величний.
І чий стиль копіював Вольтер?
О!
Ваша честь!
Будь ласка!
Стороні можна заявити протест.
Якщо він протестує.
Ну, я хотів би...
Я не хочу суперничати з ним.
Він мене дратує.
Я роззявляю рота, а звідти виходять кулаки.
Як довго ви роздумували над "Плачем"?
Думаю, два тижні.
Два тижні?
Два тижні були межею моїх можливостей.
Однак думка у мене склалася через 5 хвилин.
А над вольтерівським "Кандидом" ви
думали дуже-дуже довго, так?
Саме так.
А чи думаєте, що якби мали
ще десять років, щоб подумати над
"Плачем", ви б змінили свою думку?
Я цілком певен, що ні.
Це все.
... де ти лікарям закидаєш збожевоління
і снуєш свої плани Єврейської соціалістичної революції
проти фашистських Ґолґот.
Я з тобою в Рокленді
де ти розколеш небесні склепіння Лонґ Айленду
і воскресиш свого живого людського Ісуса з нелюдського гробу.
Я з тобою в Рокленді
де цілих двадцять п'ять тисяч твоїх божевільних товаришів
співають кінцеві куплети "Інтернаціоналу"
Я з тобою в Рокленді
де ми цілуємо й обіймаємо
Сполучені Штати під нашими простирадлами.
Сполучені Штати
що кашлюють усю ніч заважають спати.
Я з тобою в Рокленді
де ми повертаємося з коми вдарені струмом
наших душ із їхніми літаками що ревуть понад дахом
готові скинути янгольські бомби
лікарня засвічується зсередини
уявні стіни падуть
О вихудлі легіони летять звідусюди
О зірками всипаний шок благодаті
на вічній війні!
О звитяга!
забудьте свою білизну!
ми вільні!
Я з тобою в Рокленді
в моїх снах
ти виходиш із моря крокуєш автострадами
всієї Америки
йдеш у сльозах і краплях до дверей мого дому
у Західну ніч.
"Плач" містить слова,
Ваша честь,
явно нецензурні.
А у нас були інші літературні експерти, які свідчать, що
для того, щоб книга мала літературну цінність,
вона повинна мати необхідні слова.
Але за нашим законом це смішно.
Можна викликати
експертів-свідків, щоб засвідчити літературну цінність,
але не дозволяється залучити,
скажімо, середньостатистичну людину,
щоб засвідчити, що коли вона читає книгу,
то не розуміє її.
Вона не знає про що там.
Можливо, це вище її розуміння.
Візьмімо, наприклад...
Я щиро коментую в суді, що читав книгу
і не зовсім її зрозумів.
Насправді, дивлячись на все це згори,
я розумію, що це купа сентиментального лайна,
якщо звернутися до лексики пана Ґінзберґа.
Отже,
якщо продаж книги не обмежать лише до вузького кола
оглядачів сучасних книг
і експертів із сучасної поезії,
а вона потрапить до рук широкої публіки,
так би мовити, середнього читача,
цьому суду необхідно врахувати те,
чи "Плач" порнографічний чи ні.
Дякую, ваша честь
Гаразд...
Я слухаю захист.
Верховний Суд Сполучених Штатів стверджує, що порнографічність
тлумачиться як така,
"що має значну тенденцію до розбещення,
"стимулюючи хіть".
Чи слово релевантне тому, що автор хоче сказати,
чи він використав його, щоб додати у твір бруду?
Він бачить те, що називає
"Адоніс Денверський - осанна пам'яті
"про його незліченні пригоди.
ті що шворилися по всьому Колорадо
в міріадах викрадених нічних машин, як
Ніл Кесіді, таємний герой цих віршів,
курваль і Адоніс Денверський -
осанна пам'яті про його незліченні пригоди з дівками
в необжитих будівлях і закапелках їдалень,
на стільцях кінозалів,
над прірвами гір і в печерах з худезними офіціантками
на відлюдних узбіччях всі інші спідничні прориви
особливо ж потайні соліпсизми у сральнях бензозаправок,
а також алеях рідних містечок.
Отже, я думаю, ми можемо сказати,
що таємний герой цих віршів,
цей "курваль", цей "Адоніс Денверський",
осанна пам'яті про його незліченні пригоди
у Вальдорф Асторії...
за обідом у Чейзенс чи після одного-двох келихів
перед сном у Сторк Клаб.
Я гадаю, він міг сказати так...
але він не пише про людину
такого характеру.
Не нам вибирати слова.
Пан Ґінзберґ оповідає...
оповідає так, як бачить.
Він використовує свої слова.
Існують книги, що мають владу змінювати
людське мислення,
привертати увагу до ситуацій, що...
видимі, але
небачені.
Тому "порнографічний" "Плач" чи ні
не має великого значення для нашого світу, який зіткнувся з проблемою
фізичного виживання,
але...
проблема того, що дозволено законом
в описі сексуальних актів чи відчуттів
у мистецтві й літературі, надзвичайно важлива
для вільного суспільства.
Що означає "хтивий"?
Для кого?
Описаний так матеріал небезпечний
для вразливого читача.
Цікаво те, що
людина, яка ставить такі стандарти цензури,
почувається, що її
фізичне чи моральне здоров'я в небезпеці.
Прагнення цензурувати...
однак, не типове для психів і фанатиків.
Існує...
у більшості з нас прагнення
змушувати світ підпорядковуватися нашим власним цінностям.
І це забирає всі сили нашого мислення,
як і судових інституцій, не піддатися таким людським мотивам.
Битву цензури
не буде розв'язано вашим, Ваша честь, рішенням,
але ви або приєднаєтеся до ліберальної, освіченої думки,
або своїм рішенням ви піділлєте масла
у вогонь неосвіченості.
Нехай буде світло.
Нехай буде чесність.
Нехай ніхто не відгороджується
від неіснуючих руйнівників моралі.
Нехай буде щире розуміння.
Панове, справу подано до розгляду?
Подано, Ваша честь.
Цілком.
Усім встати.
Сідайте.
У "Плачу" є багато слів,
які нині вважаються грубими і вульгарними
у деяких колах суспільства,
а в інших колах вони вживаються повсякдень.
Автор "Плачу"
використав ці слова, бо вважав, що
його образи вимагають їх для кращої характеристики.
Народ США стверджує, такі слова необхідні,
хоч інші й були б приємнішими для гарного смаку.
Відповідь у тому, що життя не викладено однією формулою,
у якій всі поводяться однаково
і відповідають певним зразкам.
Немає двох людей, які мислять однаково.
Ми всі зліплені з однієї глини,
але по різному.
Чи існувала б свобода слова чи преси,
якби кожному доводилося перетворювати свою мову
на прісний безвинний евфемізм?
Автор повинен бути правдивим, розглядаючи свою тему,
повинен повною мірою висловлювати свої думки
й ідеї власними словами.
Розглядаючи матеріал, якому закидають порнографічність,
добре було б згадати вислів:
"Honi soit qui mal y pense"
"Лихий той, хто лихе думає".
Свобода слова і преси -
невід'ємна частина вільної нації.
Цю свободу необхідно захищати, якщо ми хочемо залишатися вільними,
і як особистості, і як нація.
А отже, я роблю висновок, що книга "Плач та інші вірші"
має суспільну цінність, яка її виправдовує,
тому я не вважаю цю книгу порнографічною.
Підзахисний вважається невинним.
Ключовий момент настав тоді,
коли я усвідомив, як би було кумедно
написати усередині
довгої поеми:
"ті що дали виїбати себе в зад
"і при цьому кричали від радості!"
Замість "і кричали від болю".
От у чому суперечність цього рядка.
Американська читацька аудиторія очікує від цього болю,
а натомість: "кричали від радості!"
Що є правдою.
Абсолютно, 100%.
І знову ж, у мене є рядок:
"Ті що взували й бували взуті серафимами в людській подобі,
моряками, всіма способами
"Атлантичної та Карибської любові".
Це було підтвердження
базової дійсності гомосексуальної втіхи.
То був прорив у сенсі
публічних заяв про
почуття, емоції, ставлення, ну,
що...
Я б ніколи не хотів, щоб мій батько і моя сім'я побачили, те,
що я навіть не хотів визнавати публічно.
Поему помилково інтерпретують як...
заохочення гомосексуальності.
Насправді це... ніби заохочення
щирості з будь-якого питання.
Якщо ти фут-фетишист, ти пишеш про ступні ніг.
Якщо ти фрік із фондової біржі,
можеш писати про ерекцію кривої продажів
чи графіки Standard Oil.
Коли декілька людей...
щиро говорять про гомосексуальність на публіку,
це розбиває лід.
Тоді можна говорити щиро про будь-що...
Це корисно для суспільства.
Гомосексуальність - це передумова,
і саме через моє відчуження
від самого початку,
вона послужила каталізатором для самодослідження
чи...
пильного усвідомлення мого оточення...
причин того, чому всі різні,
чому я інакший.
Священні! Священні! Священні! Священні! Священні!
Світ священний!
Душа священна!
Шкіра священна!
Ніс священний!
Язик і член, рука і зад священні!
Усе священне!
Усі священні!
Всюди святість!
Кожен день вічність!
Кожна людина янгол!
Волоцюга святий як і серафим!
Божевільний святий як ти моя душе свята!
Друкарська машинка свята!
Вірш святий!
Голос святий!
Слухачі святі!
Натхнення святе!
Святий Пітер!
Святий Аллен!
Святий Соломон!
Святий Люсієн!
Святий Керуак!
Святий Ганкі святий Берроуз святий Кесіді!
Святі невідомі виснажені страдницькі жебраки!
Святі огидні людські янголи!
Свята моя мати у психушці!
Святі члени дідів Канзасу!
Святий стогнучий саксофон!
Святий апокаліпсис бібопу!
Святі джазбенди марихуана гіпстери
мир і героїн і барабани!
Святий час у вічності!
Свята вічність у часі!
Святі годинники у космосі!
Святий четвертий вимір!
Святий п'ятий інтернаціонал!
Святий Янгол у Молоху!
Святе море!
Свята пустеля!
Свята залізниця, святий локомотив
Святі марення!
Святі галюцинації!
Святі чудеса!
Святе очне яблуко!
Свята безодня!
Святе прощення!
Милосердя!
Благодійність!
Віра!
Священні!
Наші!
Тіла!
Що потерпають від!
Великодушності!
Священна надприродня сяюча розумна доброта
душі.
Гей Батьку Смерть, я лечу додому
Гей, бідолахо, ти геть самотній
Гей, старий тату, я знаю, куди іду.
Батьку Смерть, більше не плач.
Мама там, під підлогою.
Брате Смерть, подумай про майно.
Стара тьотю Смерть, я чую твій стогін.
Старий дядьку Смерть, я бачу твої кістки.
О сестро Смерть, як солодко ти стогнеш
О діти Смерть, дихайте.
Схлипи в грудях полегшать вашу смерть.
Болю нема, сльози заберуть решту.
Генію Смерть, твоє мистецтво пропоало
Коханцю Смерть, твого тіла не стало
Батьку Смерть, я їду додому
Гуру Смерть, твої слова правдиві
Вчителю Смерть, дякую тобі
за натхнення співати цей Блюз
Буддо Смерть, я прокидаюся з тобою
Дхарма Смерть, твій розум оновлено
Сангха Смерть, ми пройдемо це
Страждання від народження
Неуцтво мене занехаяло
Слізні істини яких я не поставлю під сумнів
Батьку Дихання, ще раз прощай
Життя яке ти дав було здоровим
Моє серце ще тут,
як скаже час.
Subtitling: LVT New York Переклад: antusyrzhuk